Copyright © 2016, 2021 František Formánek

Illustrations © 2016 Tomáš Rauchfuss

ISBN 978-80-908273-1-8 (PDF)

Elišce, Janě, Tereze

- ženám mého života

Sníme společně měsíc

jednoho deštivého dne

světlo slabě ozářilo silnici

žluté kapky a spojené ruce

vypadaly tak přirozeně

alkohol mi dává sílu psát

je to palivo, které rozkryje

bolest všedního dne

a vše je náhle ostřejší

a krásnější

kolikrát jsem už poznal 

ten pocit váhání a klidu

vytržení z šílenství

černého fleku vzadu v hlavě

mlha nás teď obalila

z šedé noci je tmavě modrá

a život má trochu smysl

s vínem po ruce

a tebou kdesi

Taxi!

nitky vagíny nateklé

dušenou sebekázní

chtivé pohledy a doteky

čirý úsměv chtíče

na tváři pihy krásy

chci tě, říkám skrytě

do vilných, liščích očí

ale každý další panák

mě vysává a odhodlává

víc

nakonec zbývá jen

teatrální cigareta

mávnutí rukou na taxík

a ty jedeš pryč

bez pointy

Kam jsi zmizela?

vepsal se ti do tváře

tvůj krutý život

tak pusť tu odrhovačku

ještě můžeme začít znova

když pomyslím na vrásky

a tvoje oči stejně

nejdou utopit v pivu

i když to tak vypadá

kam jsi utekla?

kam zmizel ten skřítek

s úsměvem na sešitu

ustaraným a smutným

komu ses to upsala?

tak jdeme dál

každý jinam

a neseme si v sobě

kousek toho druhého

jako tenkrát, vzpomínáš?

dost sentimentu, říkám si

tohle nemá cenu

ale nezapomenu na lásku

kterou jsme si dali

a všechno ostatní 

bylo jen pozlátko

doplněk věcí nevšedních

byli jsme si souzeni

ale dostali jsme podmínku

a zákaz vycházení

jeden s druhým

V baru

sedím sám v baru

a snažím se nevnímat

matné siluety postav

nikdo dnes nechybí

nikomu

je to jako kolektivní 

masturbace v pornokině

na chvíli zmizí samota

ale vyplní ji prázdnota

míjejí mě črty a skeče

rýsují se krásná ňadra

vyžilých alkoholiček

chce se mi vzít kružítko

a všechny je obtáhnout

oloupat starosti

jako pomelo

pomilovat mladé ženy

co to vzdaly

co zjistily, že bary

jsou jediná záchrana

před stárnutím

před samotou

před řešením

před sebou

Ráno

trocha černé kávy

v ukradeném hrnku

brzké ráno, skoro

ještě dozvuk noci

otupěle pozoruji

protější silnici

unavenýma očima

ale s jasnou myslí

není to jedno z těch

krásných ran

kdy se slunce náhle objeví

a prosvětlí zbytek dne

je to sebevražedné ráno

a nebýt lahodné kávy

dlouho bych neváhal

a šel znova spát

místo toho ale civím

z okna a představuji si

že mám spoustu peněz

na všechny krámy

co nepotřebuji

nebo aspoň zaměstnání

život

cokoliv

ale něco mám

tohle ráno

šedivé, pusté ráno

které ničí démony

moje ráno

s jasnou myslí

otevřené

s budoucností

Míjíme se v prázdnu

náš vztah připomíná

nefungující internet

spojení bylo přerušeno

a nelze navázat

stále se teď motám 

v kruhu nedůvěry

zmatený a zklamaný

myslíš na mě vůbec

nebo jsem jen další

věcí do tvé sbírky?

míč ve tvaru srdce 

praskl jako kondom

a láska zlehka uniká

oplodňuje prostor

zatímco sama umírá

neovívá, jenom tupí

mé ostře řezané rysy

začínají se z nás stávat

staří manželé v důchodu

oblékáme si železné košile

a míjíme se v prázdnu

tvrdíme si, že se milujeme

jenom, když se milujeme

ty vzácné okamžiky

kdy si nic netajíme

a nebojíme se otevřít

jeden druhému

naděje mi ještě zbývá

ale není jí tolik

aby zalepila každý podraz

a vyplnila Grand Canyon

mezi našimi těly

teď ti mačkám prsa

líbám tě

snažím se oživit souznění

ale všechno je marné 

když pacient už nedýchá

vzdal to a zašeptal klišé

před smrtí z plných plic

„řekněte jí, že ji miluju“

zachroptěl a chcípnul

Zvracím květiny

kuchyní šumí duchové

šeptají dávná tajemství

konverzací o šílenství

utopeném v šálcích vína

ty pozoruješ stíny

povinně se nenávidíš

zatímco zvracím květiny

polknuté ve slabé chvíli

sledujeme zem a nehty

mlčíme a vzdycháme

říkáme si: „Miluji tě“

ale koho tím myslíme?

20 let

v kuchyni

unavená matka

otec tiše naříká

dvě cigarety

jednu típá a

načíná další

20 let a proč

už to nejde?

hodiny tikají

ubíhají, ubíjejí

láhev vína k výročí

zůstává netknutá

trvalo 20 let

než se to zlomilo

Nedokončení

pozorujeme horizont

pláž je opět prázdná

vlny proráží ticho

a v dálce křičí děti

mlčíme a přemítáme

každý o tom samém:

žijeme ten život

který jsme si vysnili?

podvečer osvětluje

opilá loďka s turisty

slavícími svůj klid

a relativní přepych

držíme se za ruce

podáváme si sedmičku

naplněnou bourbonem

a ubrečeným poklidem

pěstujeme něco

co nazýváme láskou

a s každým dalším hltem

se přestáváme bát

dávat najevo své city

odpoutáváme se od pocitu

že jsme zůstali sami

pak vše pohltí tma

ani děti už nekřičí

sedmička je prázdná

a my plní vášně

leháme si vedle sebe

sledujeme hvězdy

bez otázky

co bude dál

náhle naše myšlenky

se střetnou a my musíme

vypustit zvířata v nás

nechat je rvát se a nevyhrát

nemáme ponětí o čase

a loďka už kotví u baru

opět se držíme za ruce

pozorováni pouze měsícem

vrátili jsme se na začátek

jenom teď místo mlčení

si šeptáme slova lásky

jsme opojení a spojení

nedokončení

šťastní

Když pivo vybuchne, najednou procitneš

jen nejasný úsměv

strejdy, co lehce

jako labuť kroužil

o sobotním obědu

rodinné události

rozléval panáky

„dej si, jestli seš chlap!“

tak si každý dal

připili jsme si

a v krátké chvíli

náhlého osamění

se obsah šťopky 

vlil do nás

zpomaleně

„a do druhý nohy!“

do třetí…

strejda pak plival zuby

bolestí křičel, nalil další

závan cigaret z předsíně

jen znásobil smutek

každý viděl budoucnost

sebe sama s kocovinou

ještě před setměním

„běž natočit další“

a všechny děti šly

do koupelny

kde jako král

seděl pan Sud

dospělí se baví

tančí a dovádějí 

„neříkej to tátovi“

„strejdo, proč ji tak držíš?“

„běž si hrát.

maminka musí spát.“

tak se točilo další

a další a

dospělí už ani nepočítali

pospávali v obýváku

na gauči, v objetí

a děti ožívaly

vřískaly a kopaly

konečně bez zábran

konečně samy

Kámoš trpaslík

na okně přistál trpaslík

vyškrábal se nahoru

podal mi ruku a já jemu

balenou cigaretu

chtěl jsem přidat i pivo

ale žádné doma nebylo

jen horká letní noc

se spoustou hvězd

to pivo by bodlo

říkal jsem si

a on se najednou usmál

jako by to tušil

a zpod košile vytáhnul

ledového lahváče

sáhl jsem po otvíráku

a rozdělal tu nádheru

trpaslík mi pokynul

abych si dal první

řádně jsem si lokl

a zbývající půlku

mu poslal

smál se na hvězdy a kouřil

vyfukoval dým, kterým kreslil

na nekonečnou oblohu

když dopil

nechal láhev na parapetu

zasalutoval a skočil 

k Velkému vozu

pak už jsem ho neviděl

ale vždycky, když

v noci popíjím u okna

podívám se pod parapet

není tam nic než

holá zeď

a špetka pavučin

zvednu hlavu a někdy

mívám takovou chuť

skočit k Velkému vozu

připravený na všechno

co si na mě vesmír připraví

jenže pak cigareta zhasne

a pivo je prázdné

venku slyším perkuse cvrčků

a štěkot sousedů

zase stojím na Zemi

s rukama na parapetu

a s očima stále zabořenýma

do neznáma

Zde končí ukázka z knihy.

Všední dno

František Formánek

Vydalo nakladatelství

Michal Beran – První bruntálské nakladatelství

jako svou 6. publikaci

v roce 2021

vydání druhé

v tomto nakladatelství první

Text © 2016, 2021 František Formánek

Ilustrace © 2016 Tomáš Rauchfuss

ISBN 978-80-908273-1-8 (PDF)

e-mail: info.pbn@centrum.cz

web: pbn.proweb.cz